L'Exili de la Guerra de Successió - Alcoberro i Pericay, Agustí (Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, 2011)
La derrota de Catalunya a la Guerra de Successió (1702-1715) va provocar l'exilid'entre vint-i-cinc mil i trenta mil persones. Aproximadament la meitat eren catalanes,i la resta s'havien refugiat al Principat provinents d'altres regnes hispànics. L'exilies desplaçà als territoris governats per l'emperador Carles VI (el Carles III dels catalans)i va ser especialment nombrós i actiu a Itàlia i a Viena. Entre els exiliats hi haviagent de totes les classes socials.Tanmateix, va ser especialment destacat el paper exercitper polítics, militars, eclesiàstics, juristes i intel·lectuals. L'exili disposà d'una institucióde govern, el Consell d'Espanya, amb jurisdicció en tots els territoris italians annexatsper Carles VI, i d'àmbits de sociabilitat propis, com l'Hospital d'Espanyols i elmonestir de Montserrat, ambdós a Viena. El 1735 fundà la Nova Barcelona a l'actualVojvodina (Sèrbia). Fins a la dècada de 1740 mantingué ben vius els trets d'identitatpropis. Després, la mort sense descendència, el retorn o la dissolució en les societatsd'acollida van anar desfent progressivament aquell col·lectiu humà.